Kes ei tunneks onu Stjopat?
Tuttav kõigile on ta.
Teavad kõik, et onu Stjopa meremeheks olnud on.
Praegu hiigelmeeste hulgast keda tunneb kogu maa,
ülemuseks onu Stjopa olnud laevastikus ka.
Kõnnib aina ringi linnas, õuest õue valvetuur.
Õlal pagunid on hinnas, puusal püstoli kabuur.
Tärn on vormimütsil tal, rihmad sinelil on peal.
Riigivapi helk ta pandlal, päike peegeldumas seal.
Osakonnast tuleb vahti. Mingil pioneeril sääl
imestusest suu jääb lahti, õhkab: mi-lit-si-o-näär!
ONU STJOPA, MILITSIONÄÄR
Kohtleb Stjopat austusega vanur ja laps noores eas.
Kohtub - saadab silmadega, öeldes, naerunägu peas:
ja-jah, mehi seda kasvu tihti küll ei tule vastu!
Jah, sellisele, öelda tohib, uus vorm väga hästi sobib!
Tööl, kui võtab sisse koha, versta kauguselt on näha!
Jõel on kõma, jõel on kära, jää on liikvel, jää murdub ära.
Uhtis eit kuis ema-emadki, jääaugus linu loputas temagi.
Värises jää ja jõgi siis mutikesegi kaasa viis.
Oh, kui suur on minu mure! Aidake! Või muidu suren!
Kuid on onu Stjopa seal, valvekorras silla peal.
Kui kapten läbi udujoome vaatab silmapiiri poole.
Näeb - jääpank ja selle peal nuttev eit ja korv on seal!
Oh, kui suur on minu mure! Aidake! Või muidu suren!
Sülle krahmas, jõudis ette, hirmul eit ei kukkund vette.
Hoidis kinni korvisangast: ma ei jäta oma kangast!
Stjopa tema elu päästis, pesugi ja korvi säästis!
Tuli koolist täitsamees, teada-tuntud vembumees.
Tahtis teha vallatust, ei teadnud alustada kust!
Valged põlled, jutumeel, kaks sõbrannat koju teel.
Õpikud kõik ranitsates, kord ja puhtus vihikutes.
Äkki!
Tuleb vastu vembumees, kotis päevik, kahed sees!
Õpilased tema teelt ei saand ära hoida eest!
Patsikandjad porri lükkas,
nende üle naerda rõkkas.
Ei teadnud ta, et onu Stjopa eemalt juba kõike näeb,
ei teadnud ta, et onu Stjopa vembumeest ei lase käest.
Pahareti tõstis maha.
Vastake, kus elukoht?
Isanime teada tahan.
Miilitsale seda kasvu, hakata ei julge vastu!
Siledalt üle valatud on jää, uisutajad stoppama ei jää.
Tribüünidel püsti tõusevad kõik,
anti start, kostab rahvani hõik!
Vaata, vaata, kõige pikem kõige ees,
kõige pikem kõige ees, number kaheksa on see!
Üks range issi ei saa aru, ta oma pojalt pärib aru:
On see, kel jalad nõnda kiired komando Spartak uisuliider?
Jutusse end segab ema, Dünamost ta, arvab tema.
Spartakil, nii kurb ja kole, teda püüda lootust pole.
Samas ruupor hüüab valjult: võistlus läbi, kojusõit!
Õnnitlevad Stjopat paljud: tubli, Stjopa, sinu võit!
Stjopast uhkust tunneb rinnas iga miilits siin pealinnas!
Tuleb vaadata alt üles mehel, karikat kes annab üle.
LASTE MAAILM
"Laste Maailm" - lelupood, kus on mänguasjad koos,
sinna ilmus
huligaan!
Võttis naela välja taskust,
lõhkus trummi ühest raksust.
Makske kinni!
Ei maksa küll!
Tahate miilitsasse?
Tahan küll!
Aga järsku huligaanil süda seiskus rinna sees,
nägi Stjopat tagaplaanil helendava peegli sees.
Kas miilitsasse tee on ees?
Oh, mis te nüüd, ei seda taha!
Te võlgu jäite maksmises!
Kui palju tarvis? Annan raha!
Stepan Stepanov kui on valvel, pätil hirmuhigi palgel!
Mis on rongijaamas lahti?
Nutab poiss, kel aastaid viis.
Kaotas emme, ringi vahtis: kuidas teda leida siis?
Ruttamata Stjopa onu tõstab üles väikse poju.
Tõstab enda kohale, tõstab rahva kohale.
Ülesse, kus kõrged laed. Pojake, siit ümbrust kae!
Nägi poiss nüüd otsemaid, ravimite leti juures
pühib ema pisaraid, poja pärast mures suures.
Ema, ema!
Olen siin!
Võib onu Stjopa rahuneda, ei juhus peret lahku viind!
Läksid poisid mööda hoonest, Ülestõusu Platsil see.
Nägid joonelt
onu Stjopat, kes neil lemmik hiiglane.
Tardunud on trobikond - üllatunult: teie siin?
See pole teie osakond ja mitte teie valveliin!
Sain ma koha auväärse ja nüüd olen sillavaht.
Selle kõrge maja ääres olgu kõrgeim korravaht!
Teedel ummikuid on pikki, valgusfoor on läinud rikki!
Seisab masinaid seal sada, edasi et kihutada.
Minuteid veel nelja, viit, ei saa teele minna siit.
Töötajale koha peal onu Stjopa räägib nii:
vennas, paha lugu seal, valgusfoor ei töötagi!
Klaasist putkast, mis on ümar, kostab vastamise hääl:
naljatuju oleks rumal, anna nõu, mis teha sääl?
Kõhklema Stepan ei löönud, foori käega alla toonud,
kuskil miskit keerutas, sisse vaadata et saaks.
Samal hetkel, imevägi! Õige valgus süttis järsku!
Näitas, ummikud on läbi, vabast rajast andis märku!
Meile lapsed jutustasid, et Stepani üheskoos
põnnid Moskvas nimetasid: onu Stjopa - valgusfoor!
Onu Stjopa, vabandage! - Mis nüüd? - Tahtsin küsida!
Miks pärast Balti Laevastikku tee teid miilitsasse viis?
Kas tõesti tööd korralikku te ei suutnud leida siis?
Mis siis ikka, sõbrad, vastan.
Ütlen teile kui saladust, miks tahan olla miilitsaks!
Ma nimelt seda teenistust pean kõigest kõige tähtsamaks!
Kes sauaga, revolver vööl, on talvel, suvel ikka tööl.
Me valvepost, nõukogulik, on igal hetkel vajalik.
Asjata ei hiili eemale sealt, kus valvepost on tööl.
Hirmuks miilits on temale, kel süda on must kui öö.
Ei lahku Stjopa lastest ruttu, neil terveks tunniks jagub juttu.
Jumalaga jättes talle hüüab terve laste koor:
näeme jälle, näeme jälle, onu Stjopa - valgusfoor!
Jutustas Pastella